Hallå!
Det är ingen fara, okej?
Lägg ner den där. Släpp den på en gång.
Jag är Dr. Steven Edwards. Det här är konstapel Dawn Lerner.
- Hur mår ni? - Var är jag?
- Grady Memorial Hospital i Atlanta. - Hur hamnade jag här?
Mina kollegor hittade dig vid vägkanten omgiven av förruttnade.
Er vrist var bruten och så hade ni en ytlig huvudskada.
- Kommer ni ihåg vad ni heter? - Beth.
- Är mannen jag var med här också? - Ni var ensam.
Om vi inte hade räddat er så hade ni varit en av dem nu.
Så ni står i skuld till oss.
Svensk översättning: - StoraStyggaVargen -
Några var ute på en runda för nån vecka sen.
De hittade två paket kakor och ett Merle Haggard-band på ett lastbilsfik-
- och den här herren under en bro.
Hjärtattack och extrem uttorkning.
Jag har försökt göra vad jag kan.
Vänta, är det allt?
Om patienten inte visar nån förbättring...
Det är Dawn som tar beslutet.
Vänta.
Kom, kroppen kallnar.
- Hur många bor det här? - Tillräckligt för att vi kan fortsätta.
Vissa jobbade här, vissa var patienter. Alla har en uppgift.
- Kan vi inte begrava honom? - Nej, vi går bara ut om vi måste.
Det kanske inte är den värdigaste slutbehandlingen-
- men vi kör med det vi har.
Vi har lyckats säkra trapphuset men fönsterna på bottenvåningen är trasiga.
De förruttnade tar sig ner i källaren när de hör Ijud därifrån.
Och om kropparna är tillräckligt varma rensar de upp röran.
- Använd det som finns till hands. - Och det är snabbaste vägen ner.
Ni börjar se bättre ut.
Vi hade fått info om vapen, så jag och kollegan var ganska långt ut.
Det var då vi såg dig, sprattlandes på vägen.
Du kommer inte ihåg mig, va?
Jag slogs mot en vandrare. Sen blev allting svart.
En kollade in dina lår när vi dök upp. Men jag hann före.
Och spetsade den ordentligt.
Jag heter Gorman.
När någon gör dig en tjänst är det artigt att visa lite uppskattning.
Såvida du inte vill att jag skriver upp allt du tar.
Allt har ett pris, eller hur?
Vi kommer hitta Joan.
Tills dess har du tvätten och min uniform ska tvättas separat och strykas.
Jag vet.
Viktigpetter.
Det brukade kännas som att jag drunknade i forskningen.
Nu är haven uttorkade och jag kvävs av tristess.
Du har tur.
Om du känner dig tillräckligt trygg för att vara uttråkad-
- har du tur.
Det är Junior Kimbrough. Gillar du det?
Jag kommer inte ihåg när jag hörde en skiva sist.
En av de få förmåner som finns med att vara den enda läkaren här.
Det och vad nu det här är?
Marsvin. Var är din mat?
Ju mer jag tar desto mer är jag skyldig, eller hur?
Du.
Har du nånsin provat marsvin?
Jag tänkte väl det. Då skulle du inte kallat det en förmån.
Sätt dig ner. Dawn behöver inte veta.
Nå?
Det duger i Peru.
Det är en Caravaggio. Jag hittade den ute på gatan.
- Som skräp. - Den är jättevacker.
Det finns ingen plats för den längre.
Konst handlar inte om överlevnad.
Den handlar om överlägsenhet.
Att vara mer än djur. Att vara bättre än så.
Och det är vi inte längre?
- Jag vet inte. - Jag sjunger.
Jag sjunger fortfarande.
- Vi har en ny. - Jag hittade hans plånbok.
Han heter Gavin Trevitt.
Han föll från första våningen när han försökte komma undan från några.
Han har förlorat mycket blod och värdena sjunker, jag tror inte han klarar sig.
- Vi har gett honom syrgas... - Du ville rädda folk, så rädda honom.
Jag vet inte ens skadad han är.
Det här är en förlorare. Du ville inte slösa på resurserna.
Idag vill jag att du försöker.
Koppla in EKG och ultraljud i batteripacket.
Bra, bra. Koppla in patienten.
Spänningar i pneumothorax. Punkterad lunga.
Beth, jag behöver en stor ihålig nåI från det skåpet.
- Kommer han klara sig? - Han föll från ett hus, Dawn.
Kommer han klara sig?
Ser du de här blåmärkena? Han har invärtes blödningar-
- och jag behöver en magnetröntgen för att se hur illa det är. Och även då-
- så har jag inte utrustningen för att rädda honom.
Jag sa ju det, det här är slöseri med resurser.
Steve, försök inse vad det handlar om.
- Är hon alltid så där? - Bara när hon har dåliga dagar.
Olyckligtvis för oss har hon bara såna.
- Noah lämnade en ny tröja till dig. - Vad är det för fel på den här?
Hon vill att allt är prydligt.
- Hon måste älska ditt kontor. - Vi har alla våra sätt att ge igen.
Jag väntar utanför.
Dawn behöver dig, nu.
Hon hade tur att vi hittade henne.
Vad du än tror, så var det inte värt det.
Okej, du har två val. Antingen skär vi av armen eller så gör du det själv.
Dra åt helvete, både du och din lilla slyna!
- Din lilla hora. - Gorman, ut härifrån!
Det är bedövning. Du behöver det.
- Dra åt helvete. - Hon har gjort sitt val. Gör det.
- Nej, nej, nej! Låt mig vara! - Vi tänker inte låta dig dö!
Vi tänker inte låta dig förvandlas.
Var tänker du gå?
- Jag kan inte hjälpa. - Vill du att hon ska dö?
Beth, jag vill att håller fast henne. Gör det nu. Nu!
Släpp mig!
- Jag går inte tillbaka till dem! - Det behöver du inte.
- Du kan inte kontrollera dem. - Det ska jag göra.
Beth, är du redo?
Är du okej?
Jag är Noah. Från godissällskapet.
Beth.
Tack för den.
Jag tänkte att du behövde nåt uppiggande efter den morgonen.
Jag kanske skulle tagit med hela burken.
Den här borde passa.
Vet du vad som hände Joan?
Om hon nu stannat ett tag och jobbat-
- kan det inte bara vara så att hon stuckit?
Så har jag inte sett att det funkar.
- Hur länge har du varit här? - Ungefär ett år.
Både min pappa och jag var ganska illa tilltygade när de hittade oss.
De sa att de bara kunde rädda en.
Ganska länge så trodde jag faktiskt dem.
Men nu fattar jag.
Pappa var större och starkare.
Han hade kämpat emot. Han hade varit ett hot.
- Lämnade de honom med avsikt? - Och Dawn blundade för det.
Det är hon som bestämmer, men bara nätt och jämnt.
Och det börjar bli värre.
Därför sticker jag när jag får tillfälle.
Jag letade efter min morbror.
Jag måste tillbaka till min mamma.
- Var bor du? - Richmond.
Virginia. Vi hade murar.
De tycker jag är tanig.
De tror att jag är svag.
Men de vet inte ett skit om mig.
Om vad jag är.
Om vad du är.
Shepherd, du har redan kört ett dubbelskift. Jag tar över nu.
Ja, frun. Tack.
Jag vet att du inte ätit frukost.
- Fred? - Jag behöver inte så mycket.
Jag stannar inte längre än jag måste.
Du borde inte se det här som en dom.
Jag ger dig mat, kläder och skydd. Sen när har sånt varit gratis?
- Jag har aldrig bett om er hjälp. - Men du behövde den.
Försök se det goda vi gör.
Vi räddade faktiskt Joans liv. Vi räddade Trevitts liv och ditt liv.
Jag ser till att vi överlever, och det är inte så lite.
Det har krävts mycket för att komma så här långt, Beth.
Och jag tror inte att det vi hade innan allt det här är borta.
Och när vi blir räddade, när den här mardrömmen tar slut-
- kommer vi behöva återuppbygga. - Ni tror väl inte nån kommer rädda oss.
Det finns fortfarande folk som oss, Beth.
Folk som försöker hålla världen levande och fixa den.
Och tills dess måste vi alla bidra.
Och kompromissa.
Om vi tar så ger vi tillbaka. Det är bara rättvist.
Fortsätt att jobba av det du är skyldig så är du snart härifrån.
Om det är det du vill. Och då måste du äta.
Annars blir du svag.
Du läker inte, du behöver mer behandling och klarar inte av ditt jobb.
Jag vet att du inte bett om det här.
Det har inte jag heller.
Det där var trevligt.
- Jag hämtar Dr. Edwards. - Nej, snälla.
Inte än.
Jag är ledsen.
Hon kan kontrollera dem.
Men hon gör det inte för att det är enklare så.
För hon är en ynkrygg.
- Vad gjorde han er? - Det spelar ingen roll.
Det är nog lättare att sluta en pakt med djävulen när man inte själv betalar.
Tappat något?
Det här är väl din?
Syrlig äppelsmak. Såna som Dawn hämtar från barnavdelningen.
Du kan ju få smaka. Och se om du känner igen den.
- Jag vill inte ha den. - Kom igen nu.
Jag vill bara försäkra mig om att jag återlämnar den till sin rätta ägare.
Ja, sådär.
- Sådär. - Låt henne vara.
- Flickan borde varit min. - Ingen tillhör dig, Gorman. Ingen.
- Och om du tror du får tillbaka Joan... - Jag ska nog få tillbaka henne.
Tror du att Dawn kan hindra mig?
Jag kommer göra det.
Morskar du upp dig, Doc?
Vad händer när du blir sjuk, Gorman?
När du får en infektion?
När du blir biten?
Jag tror det kommer finnas nån där.
Nån som inte är du.
Gorman.
Och nån som bestämmer som inte är hon.
Varför stannar du?
Du kan gå när du vill, varför stannar du här?
Välkommen till bottenvåningen på Grady Memorial Hospital.
Det är ingen utväg. Det finns ingen.
Inte härifrån.
- Varför tog du med mig hit? - Kolla.
När jag börjar tänka för mycket på det går jag ner och tittar på det här.
Varför tog du med mig hit?
Du frågade varför jag stannar kvar.
Kom. Låt mig berätta en historia.
När allt började rapporterade Dawn till en kille som hette Hanson.
De hade order att utrymma sjukhuset och flytta alla till Butler Park.
Det var nästan midnatt när vi hörde jetplanen.
Och bomberna.
Skriken. Jag var på tredje våningen.
Dawn och Hansons grupper gjorde en sista runda. Och vi visste att det var illa.
Vi visste bara inte hur illa förrän vi kom upp hit.
Staden hade gått under.
Och alla vi hade evakuerat...
...var helt försvunna.
Vi höll oss för oss själva i början. Tills maten tog slut.
Sen började vi åka rundor, några av oss åt gången.
Vi såg folk som behövde hjälp. Som knappt klarade sig, men-
- vi klarade oss knappt själva.
Sen kom det en dag när jag inte kunde titta bort längre.
Jag hittade en pojke.
Brännmärken från Napalm på hans kläder-
- och hans hud.
Dawn sa att vi inte kunde avvara resurserna.
Så vi gjorde ett avtal. Jag tog det jag behövde för att hjälpa honom-
- och han kompenserade oss genom att hjälpa till.
Och nu...
Du är inte problemet.
Vi förlorade folk.
Det var problemet.
Hanson knäcktes. Han tog några beslut som fick folk dödade.
Dawn tog hand om saker.
Hon tog hand om honom.
Hon tog oss igenom det.
Höll oss samman.
Höll oss vid liv.
Kallar du det här att leva?
Vi andas fortfarande.
Patienterna vi tog hit andas fortfarande.
Utanför dessa väggar, oskyddade, skulle de vara döda. Vi skulle vara döda.
Vi är inte såna som klarar sig.
Och hur illa det än blir-
- är det fortfarande bättre än där nere.
Jag borde nog gå tillbaka.
Kan du kolla till Mr. Trevitt innan du slutar?
- Okej. - Han behöver 75mg Clozapine.
- Och imorgon börjar vi om på nytt. - Visst.
- Jobbar du fortfarande? - Hej.
Nej.
- Vad gjorde du med honom? - Jag...
Han mådde bra tills ni två var ensamma med honom.
Nånting hände. Jag vill att ni berättar.
Det var en olyckshändelse. Beth gick och hämtade gasbinda.
Jag moppade och måste kommit åt respiratorn.
Den stannade bara nån minut, jag fick igång den igen.
För honom till mitt kontor.
Dawn, det var en olyckshändelse. Det var en olyckshändelse.
Det var inte vad som hände. Han bara... fick nåt anfall.
Anfall? Du gav väl honom Clonazepam?
Cloz... Clozapine.
Ni sa Clozapine.
Nej, det gjorde jag inte.
Snälla!
Beth, vi måste ta hand om Mr. Trevitt medan han fortfarande är varm.
- Säg åt dem att sluta! - Snälla, sluta!
Vi kan inte stoppa det.
Tror du verkligen att jag inte visste?
Noah är smart. Förmodligen min bästa arbetare.
Men det han hittade på om respiratorn? Pojken är inte mycket till lögnare.
- Om ni visste, varför... - Jag ville inte, jag var tvungen.
En bra mans misstag tog nästan slut på oss-
- och jag tänker inte låta det ske igen.
Varenda uppoffring vi gör måste vara för ett högre syfte.
Så fort det inte är det, så fort vi tappar fokus på det-
- så är det slut.
Saken är den, att du tjänar inte ett högre syfte.
- Du är inte tillräckligt stark. - Jag är stark.
Hur många riskerade inte livet för att rädda dig?
Härinne är du en del av ett system.
Avdelningarna håller mina officerare glada.
Ju gladare mina officerare är desto hårdare jobbar de för det här.
Och det har inte varit lätt.
Vi har fått kompromissa, men det fungerar.
Och efter de räddat oss ska vi hjälpa till att bygga upp världen igen.
För vi är de som håller ut. Det är den nyttan vi gör här.
Det är den nyttan du gör här. Det är det som gör att du är värd nåt.
Men där ute...
...där är du ingenting.
Förutom död eller nåns börda.
- Skitsnack. - Jaså? Jag såg det här när du kom.
Är det här också skitsnack?
Vissa är inte menade för det här livet och det är okej.
Bara de inte utnyttjar de som är det.
Det är inte så illa som det ser ut.
Jag är okej. Kolla.
Smärtstillande. Det gör knappt ont.
Dawn behövde Trevitt för nåt. Jag vet att det handlade om det.
Det sjuka är att hon också är fånge här.
Vi är inte fångna här.
Jag följer med dig.
Källaren är den snabbaste vägen ut. Minsta Ijud så kommer de förruttnade.
- Då är vi tysta. - Jag kan hålla ett öga på Dawn.
Hon har en reservnyckel till hissen gömd nånstans på sitt kontor.
Tror du att du kan hitta den?
Ja.
Kom tillbaka.
Hallå där.
Hoppas jag inte stör.
- Dawn frågade efter sin nyckel. - Jaså, det gjorde hon?
Jag var precis med Dawn och det kan inte jag minnas.
Men det är okej. Hon kanske inte behöver veta.
Det kanske finns en annan lösning.
En fördelaktig för oss båda.
Så vad sägs, Bethy?
Kan vi komma överens om nåt?
Duktig tjej.
Joan, hon var ingen lagspelare.
Som tur för mig...
...är du inte en sån som slåss.
Ja, det kanske är batteriet. Jag går och hämtar ett nytt.
Okej.
Beth.
Är allt okej?
Joan letade efter dig.
Hon och Gorman gick mot ditt kontor.
Tack, Beth.
- Är du redo? - Ja.
- Så fort du är nere klättrar jag ner. - Okej.
Noah?
- Kan du gå? - Ja, jag är okej.
Där.
Hjälp.
- Vem fan tror du att du är? - Han attackerade mig.
Precis som han attackerade Joan.
Som du lät honom göra. Du vet vad som händer och du låter det ske.
- För att vi ska klara oss. - Ingen kommer, Dawn.
Ingen kommer!
Vi kommer alla dö och du låter det här ske för ingenting.
Du läker snabbt.
Du borde vara tillbaka igen om några dagar.
Ja, det var väl det.
Hur visste du att Trevitt var läkare?
Det var därför du fick mig att ge honom fel medicin, eller hur?
Det var därför du lät mig döda honom.
För om han överlevt hade det funnits en läkare till-
- och då skulle inte Dawn behöva dig.
Då skulle hon inte skydda dig.
Trevitt var onkolog på St. Ignatius.
Jag kände honom.
De hade sparkat ut mig.
Kanske hade Gorman...
Han hade kanske dödat mig.
- Jag hade inget val. - Använd allt som finns till hands.
När de arresterade Kristus förnekade Petrus att han var en av hans lärjungar.
Han hade inget val.
De hade korsfäst honom också.